NAZISTERNA
En varning från historien
Fascismen föddes i Italien.
En allians mellan fascistregeringen
i Rom och nazistregeringen i Berlin-
- verkade naturlig.
Men den 19 juli, 1943, hände
det otänkbara. Rom bombades.
1943 var nästan 200 000 italienska
soldater döda eller saknade.
Den italienska alliansen med
Tyskland hade bara lett till elände.
Under de fyra krigsåren-
- blev halva Italien förstört-
- och alla förstod
att kriget var förlorat.
Alla ansåg
att Italien skulle dra sig ur-
- och att man inte
skulle följa Mussolinis linje.
Den 24 juli, 1943,
sammanträdde fascisternas storråd-
- och uttryckte bristen på förtroende
för Benito Mussolinis ledarskap.
De röstade för att kungen skulle
återfå kontrollen över krigsmakten.
Benito Mussolini
var den förste fascistdiktatorn.
Hans framgång hade inspirerat
Hitler och nazisterna-
- men nu hade italienarna
fått nog av honom.
Kungen kallade Mussolini
till ett möte den 25 juli, 1943.
Mussolini fick vet att han avsatts
som Italiens premiärminister.
Han gick ut ur kungens hus
tjugo över fem på eftermiddagen.
Så fort Mussolini kom ut
greps han av italiensk polis-
- och fördes till fängelset.
Italienarna jublade.
De var fria från Mussolini och kunde
gå över till den vinnande sidan.
Den nya regeringen kapitulerade,
och i oktober 1943-
- förklarade den krig mot den tidigare
bundsförvanten - Nazityskland.
Verkligen inte särskilt hedervärt.
Det är inte särskilt ädelt
att förråda en vän eller allierad-
- men det händer.
Ibland är vi
mer realistiska än tyskarna.
Därigenom är vi inte trogna
den nuvarande ledaren, och så vidare.
Jag säger inte att det är ädelt,
men det är vår natur.
Om italienarna kunde avsätta
Mussolini 1943, när de såg-
- vartåt kriget var på väg, varför
kunde tyskarna inte avsätta Hitler?
Varför stred tyskarna in i det sista?
Strid in i det sista
Den som ville få bort Hitler
var tvungen att komma nära honom-
- och det var inte lätt.
Under största delen av kriget
gömde sig Hitler i Varglyan-
- i det som då var Östpreussen.
Han skyddades av minfält,
taggtråd och sin trogna SS-livvakt.
Samtal med militärledarna tog upp
merparten av Hitlers tid i Varglyan-
- och långt in i kriget kunde Führern
fortfarande styra folk omkring sig-
- genom styrkan i sin personlighet.
Jag respekterade honom då.
Han imponerade på mig
och han höll mig på helspänn.
När jag var i närheten av honom
var jag alltid på min vakt.
Hitler hade ett särskilt sinne för det.
Någon som nästan var redo
att ta livet av sig-
- kunde han återuppliva så att han
kände att han ville hålla fanan högt-
- och dö i strid.
Mycket märkligt.
Generalstabsofficer
Hitlers högkvarter
1945
Jag såg hur folk kom och sa
till honom, "det går inte längre".
Han talade med dem nån timme och
då var de beredda att försöka igen.
I slutet av '43 stod det dock klart att
Tyskland höll på att förlora kriget.
I november 1942 hade nazisternas
och deras Europaallierades område-
- nått sin kulmen.
Drygt ett år senare,
i slutet av 1943-
- avancerade Sovjetstyrkor
snabbt i öst.
De allierade avancerade
genom Italien-
- och började samlas i Storbritannien
inför D-dagen.
Men det var österut som tyskarna
led störst nederlag.
Fyra miljoner tyska soldater
hade en Sovjetstyrka-
- om drygt sex miljoner mot sig.
Hitler hade sagt att det skulle bli ett
annorlunda krig - ett utrotningskrig.
Detta speciella krig var en anledning
till att tyskarna stred in i det sista-
- för i Östeuropa ansåg nazisterna
att de stred mot undermänniskor.
Ja, det fanns barn bland dem också.
Alla sköts utan nåd.
SS ingenjörsbataljon
Östfronten
De sköt barnen inför kvinnorna-
- och sedan sköt de kvinnorna.
Det var sadistiskt. En del officerare
tyckte om sadistiska saker.
De tyckte om
när mödrarna och barnens skrek.
De gillade verkligen det.
Jag ser dem inte som mänskliga.
Bakom de tyska linjerna gjorde
partisaner motstånd mot nazisterna-
- och de avrättades utan vidare
om man fick tag på dem.
Detta partisankrig gav nazisterna
en ursäkt att döda vem de ville.
Tysk armésoldat
1938-1945
Plötsligt hörde jag två skottsalvor
från en kpist komma från ett hus.
Jag trodde att det var partisaner.
Sedan såg jag
att det var en underofficer-
- som hade skjutit två äldre ryssar
som bodde i huset-
- helt utan anledning.
Jag frågade honom
hur han kunde göra något sånt.
Han hade nog druckit för mycket,
och han sa:
"En död ryss är en bra ryss."
Till skillnad från italienska styrkor
begick de tyska styrkorna-
- oräkneliga grymheter i Östeuropa.
Denna massaker på polska fångar
i Lublin genomfördes av SS i juli '44.
Men inte bara SS och
dödspatrullerna begick grymheter.
Det var även många arméförband
som var inblandade i grymheterna.
Detta utrotningskrig gjorde det
svårare att göra sig av med Hitler-
- som var ytterst ansvarig
för allt dödande.
Nästan alla i nazihierarkin,
som t. ex. dessa distriktsledare-
- kände till och samtyckte
till det brottsliga dödandet.
Det fanns ännu ett skäl till att det
var svårt att konspirera mot Führern.
Från början av naziströrelsen
hade Hitler uppmuntrat fiendskap-
- bland sina favoriter, ofta genom att
ge två personer nästan samma jobb-
- medan han betraktade
deras inre strider.
Resultatet var ett ledarskap där alla
avskydde och misstrodde varandra.
Göring ogillade Speer, Ribbentrop,
Goebbels och Bormann.
Goebbels ogillade
Göring, Ribbentrop och Bormann.
Ribbentrop avskydde alla dessa
ledare, och de avskydde honom.
Hela ledarskapet var splittrat
av motvilja och misstänksamhet-
- och alla stred om Hitlers gunst.
Även militärens ledare hade gått med
på att döda kommissarierna i öst-
- och många kände sig bundna
vid sin ed till Führern.
Ett slag mot Hitler skulle alienera
några av dessa militärledare.
En konspiration var endast möjlig
i största hemlighet.
Till sist, nästan ett år efter
att Mussolini hade störtats-
- tog en officerare tag i saken.
Den 20 juli 1944, i det mest
berömda mordförsöket på Führern-
- försökte Claus von Stauffenberg
döda Hitler.
Stauffenberg var den ende som sa,
"jag är beredd att göra det".
Min uppfattning var
att det endast kunde lyckas-
- om den som försökte döda honom
tog livet av sig själv samtidigt.
Som palestinierna gör i Israel nu.
Självuppoffring, eller kamikaze.
Stauffenberg lämnade en bomb
i sin portfölj i konferensrummet-
- i Varglyan,
och skyndade sedan till Berlin.
12:42, den 20 juli 1944,
exploderade bomben-
- medan Hitler briefades av militären.
Karl Boehm-Tettelbach
satt på sitt kontor i närheten.
När jag kom till kontoret
sa min kollega, "hörde du?"
Det var en högljudd smäll.
Fem minuter senare såg vi genom
fönstret hur SS i stridsuniform-
- omringade vår kasern,
och jag sa, "det var märkligt".
Bomben förstörde konferensrummet,
men explosionskraften mildrades-
- av träväggarna, och Hitler
kom undan med lättare skador.
Nu började jakten på alla
som varit delaktiga i mordförsöket.
Men långt ifrån alla officerare
stod bakom komplotten.
Det var ingen som frågade mig, för de
visste att jag inte skulle bryta eden.
De visste att jag var trogen.
Ingen frågade mig för att jag tillhörde
flygvapnet, och det var inte inblandat.
Vad hade du gjort
om Stauffenberg hade frågat dig?
Jag hade sagt till honom att jag
tänkte rapportera honom till Hitler.
Jag hade inget val.
Om jag hade hållit tyst med det-
- hade jag hamnat i deras
anteckningsbok och blivit skjuten.
Mina kamrater sköts.
De vägrade tala.
Varken Stauffenberg, Mertz
eller adjutant Haeften kunde tala.
De sköts omedelbart.
De andra som jag jobbade med-
- dömdes till döden senare,
men de avslöjade inte mitt namn.
Jag är skyldig dem mitt liv.
De avslöjade inte ens namnen
under tortyr.
Tidigt på morgonen den 21 juli
höll Hitler ett radiotal till folket.
Förutom mindre sår och blåmärken-
- är jag helt och hållet oskadd.
Jag ser detta som en bekräftelse
på mitt uppdrag från Försynen-
- och jag ska fortsätta att sträva
mot mitt livsmål.
Jag erkänner högtidigt,
inför hela nationen-
- att från den stund då jag insåg
att krig var oundvikligt-
- och inte kunde förhalas-
- har mitt liv endast bestått av
bekymmer och arbete.
Under oräkneliga dagar
och sömnlösa nätter-
- har jag endast levt för mitt folk.
Hitler besökte officerarna
som skadats i explosionen.
Propagandafilmerna uttryckte glädje
över att Führern överlevt-
- och hat till dem
som försökt döda honom.
Hitlerjugend-aktivist
1938-1945
Jag höll på att sätta upp en lapp
om ett Hitlerjugend-möte-
- när jag fick höra
om attentatet mot Hitler.
Jag blev ursinnig.
Jag var ursinnig över
att något sådant kunde ske.
Det var en fasansfull upplevelse
för mig.
Det rådde allmän lättnad över
att attentatet hade misslyckats.
Jag tror att Hitler fick
mycket sympati tack vare det.
Rötterna till Hitlers popularitet,
som närts av Goebbels i 11 år-
- gick djupt.
Dessa brev från fronten avslöjar vad
många soldater tyckte om attentatet.
Trots att sådana brev censurerades
behövde inte soldater nämna-
- Stauffenberg och komplotten
om de inte ville.
"Detta brott väcker avsky hos oss."
"Officerskårens heder
har angripits genom Stauffenberg."
"Mordförsöket på Führern är ett
särskilt dystert kapitel i vår historia."
Hitler gav order om att krigsmakten
skulle dras längre in i nazistfållan.
Vi är nu politiska soldater.
Vår politiska uppgift är följande:
Att säkra vårt levnadsutrymme.
Att försvara vårt tyska fädernesland.
Att försvara
våra nationalsocialistiska åsikter.
Vi ska uppfylla
detta politiska uppdrag-
- till varje pris,
och vi ska segra till slut!
Ett oövervinnligt herrefolk.
Det var hur jag såg tyskarna
som ung.
Det är svårt
att tänka tillbaka på den tiden-
- men vi såg på världen
med ohämmad stolthet.
Vi var något.
Så var fallet när det gällde militären-
- kulturen och ekonomin.
Allting fungerade och blomstrade.
Vi blev serverade en perfekt värld.
Propagandafilmerna
från denna perfekta nazistvärld-
- som visar herrefolkets unga
i arbete, dolde en annan sanning.
Till skillnad från Italien
hade Tyskland blivit en rasistisk stat.
Nästan alla tyskar
tjänade på den rasismen.
Ekonomin vilade inte så mycket
på Hitlerjugend-pojkarnas arbete-
- som på de så kallade
underlägsna rasernas tvångsarbete-
- i de erövrade områdena.
Det var hemskt att ta en ung pojke,
ett barn, från familjen-
- och sätta honom i tvångsarbete
där han blev slagen.
Han väckte mig fem på morgonen.
Jag började arbeta i ladan, i stallet-
- där jag ryktade de två hästarna.
De hade sex kor och grisar.
Efter att jag gjort allt det
skulle jag arbeta på åkern.
Det var vår
och jag skulle förbereda allt.
Jag har aldrig gråtit
så mycket som då.
Det var de sista månaderna
av min barndom.
I augusti 1944 fanns det
fler än 7,5 miljoner tvångsarbetare-
- i det nya Tyskland.
1, 7 miljoner av dem var polacker.
De var ju polacker
och vi var de stora tyskarna.
Det var vad vi fick lära oss i skolan.
Det var även vad man sa
i Hitlerjugend-
- och vi levde helt efter det.
Genom min far fick jag möjlighet-
- att komma i kontakt
med polska tvångsarbetare.
Jag tror att jag betedde mig
lika rått som han gjorde.
Jag var ju någon, och de var
det besegrade polska folket-
- som nu var tvungna att arbeta här.
Det är ett särskilt sorts slaveri.
Men på den tiden
gav det dig inga samvetskval?
Nej.
Halvmiljonen slavarbetare från
koncentrationslägren, mest judar-
- led ännu mer
än de polska tvångsarbetarna.
Minst 35 000 av dem jobbade
på kemikaliefabriken IG Farben.
Namnet på lägret där arbetarna
bodde har blivit ökänt - Auschwitz.
Det fanns två sorters
läger i Auschwitz:
Koncentrationsläger
för slavarbetarna-
- och förintelseläger
med gaskammare.
Alla nya skickades till endera lägret.
När vi kom till Auschwitz
så delade de på oss.
Jag minns processen.
"Vilket är ditt yrke?"
"Jag är mekaniker."
"Till höger. Vad är du?"
"Jag är läkare."
"Du måste lära dig att arbeta!"
Han slog honom.
Kvinnor och män med barn
åt vänster-
- och de andra åt höger.
Naiv som jag var trodde jag
att de skulle till ett familjeläger.
Det var till gaskammaren.
Klockan två på morgonen
hämtades vi av en lastbil.
Vi kom till lägret.
IG Farben-lägret.
Och folket där sa:
"Detta är ett koncentrationsläger."
"Det enda sättet att ta sig härifrån
är genom skorstenen."
Att hamna i arbetslägret innebar
oftast bara att döden sköts upp.
En nazistläkare uppskattade att
medellivslängden för slavarbetarna-
- var tre månader.
Vi gick till jobbet på led
med fem personer i varje.
Jag försökte alltid hålla mig i mitten-
- så att jag inte skulle bli slagen
av SS, och det hjälpte.
Jag är inte en person som försöker
göra något - sabotage eller liknande.
Jag ville hålla mig vid liv.
Jag ville överleva
och se Tyskland krossas-
- och nazismen krossas.
Majoriteten av tyskarna kanske inte
kände till det verkliga Auschwitz-
- men alla tyskar visste
att landet hade blivit en rasiststat.
Nazisterna sa konsekvent att alla
sanna tyskar var överlägsna väsen-
- vilket den här propagandafilmen
från 1944 skulle visa.
Det gjorde det svårare att acceptera
att de höll på att förlora kriget.
Nazisterna kanske trodde
att problemen berodde på-
- att de inte hade tillräckligt många
övermänniskor i armén.
Därför rekryterade man rasmässigt
godkända utlänningar till Waffen-SS.
Europas front mot världsbolsjevismen
växer ständigt.
I alla europeiska länder
skriver fler och fler upp sig-
- som här i Belgien
till det flamländska regementet.
400 000 utlänningar
gick med i Waffen-SS.
Många motiverades av en enda sak.
Det var kriget mot Ryssland,
mot kommunismen och bolsjevismen.
Det var drivkraften för alla
som gav sig in i kampen i Europa.
Frivillig i belgiska Waffen-SS
1943-1945
Det finns motbjudande saker.
En motbjudande ideologi-
- som manipulerar individen,
precis som kommunismen.
Man stred för att erövra.
För att erövra mark
som man hade förlorat-
- eller för att vinna mark
från fienden.
Man stred med vapen, gömde sig
bakom träd och hamnade i närstrid.
Jacques Leroy blev svårt sårad
och förlorade ett öga och en arm.
Några veckor senare tiggde han om
att få återvända till sitt regemente.
SS gick med på det,
och han fortsatte strida.
Vad motiverade dig att gå tillbaka-
- efter att du förlorat
din arm och ett öga?
Att jag inte ville bli en medelmåtta.
Jag ville stanna hos mina vänner-
- och inte förlora kontakten med dem.
Jag kände mig frisk.
Mina sår hade ju läkt.
Visst hade jag förlorat en arm
och ett öga-
- men man tänker inte på sånt
när man är ung.
Man påverkas inte på samma sätt
som en äldre person kanske gör.
Men mest för att inte bli
en medelmåtta.
Man måste ha ett mål,
vare sig det är bra eller dåligt.
Dåligt för andra, men bra för en själv.
Men det var inte bara vid fronten
som tyskarna förlorade kriget.
Under krigets sista skede tilltog
de allierades bombning av Tyskland.
Under de sista 15 månaderna
dog 350 000 tyskar i bombräderna.
Det var tre gånger fler än under
de tidigare tre krigsåren tillsammans.
Tyskarna kallade
de brittiska bombplanen för-
- "Churchills mördargrabbar".
Tysk stridspilot
1935-1945
Om man var tvungen
att hoppa ut ur ett bombplan-
- var det inte kul
att landa på marken.
Då kunde vad som helst hända.
Tyskarna hatade bombningen, men
den knäckte inte deras kampvilja.
Wolf Falck trodde inte att de
allierade skulle sluta bomba-
- förrän Tyskland hade krossats
som industrimakt.
Målet var att ödelägga Tyskland så
att vi inte skulle ha något att förlora.
Men vi kämpade vidare för att
försvara vårt folk och vårt land.
Och det fanns starkare skäl
att fortsätta strida.
Fruktan för Sovjetstyrkorna
som avancerade.
Bägge sidor hade begått grymheter
i detta utrotningskrig-
- men nu tvingade "under-
människorna" tyskarna till reträtt.
Tysk armésoldat
1938-1945
Jag var skytt i en stridsvagn på den
tiden, och det var verkligen reträtt.
Det hade vi aldrig övat på.
Wehrmacht övade bara på anfall.
En reträtt
kan lätt förvandlas till en flykt.
Österut fortsätter våra ledare
att använda en flexibel taktik.
Genom att ge upp lite mark-
- förhindrar vi att fienden
gör ett djupare genombrott.
Längs de nya försvarslinjerna
har de outtröttliga tyska soldaterna-
- återigen visat
sin lojalitet till Führern.
Det var inte bara propagandafilmerna
som försökte se Ijust på reträtten-
- utan även ledningsofficerarna
som fanns i varje förband.
Män som Walter Fernau.
Det var mitt jobb
att tala med små militärenheter-
- och se till
att de kämpade hela vägen.
Politisk ledningsofficer
1945
Först sjöng vi sjömanssånger,
och stämningen var hög.
Sedan sa jag:
"Vi är inte bara här för att sjunga."
"Jag måste prata med er
om den situation vi befinner oss i."
Sedan sa jag:
"Om vi ser på den militära situation
vi nu befinner oss i-"
"-så vet vi att engelsmännen
är nära våra gränser."
"Vi vet att ryssarna
marscherar mot Berlin."
"Och vi vet att söderut
har amerikanerna passerat Rom."
"Dessutom flyger mängder av plan
över vårt land dag och natt-"
"-och släpper bomber
över våra städer."
"Här och nu så vet vi inte-"
"-om våra anhöriga
har fallit offer för detta-"
"-eller om våra hus står kvar."
"För att kommentera situationen-"
"-kan jag bara använda vanligt
soldatspråk - det är bara skit!"
Sedan kom ett "men".
"Men precis som vi bedömer
den militära situationen-"
"-måste Führern även se den,
i egenskap av vår överbefälhavare."
"Han kanske vet
att det är ännu värre än vi tror-"
"-men kanske vet han
att det är bättre."
"Han kan bara kräva
att vi fortsätter att göra vår plikt-"
"-medan han ser ett sätt
att få ett gott slut på kriget."
Precis som Fernau uppmuntrade
sina landsmän att fortsätta strida-
- gjorde även propagandaministern
Joseph Goebbels det.
I november 1944 talade han
till Volkssturm -hemvärnet.
Berlins Volkssturm-män...
Som Volkssturm-män
har ni just svurit eden-
- till Führern, till vårt rikes frihet
och till vårt folks framtid.
För att bevisa för ert folk
och för hela världen-
- att längs frontlinjen
och på hemmaplan-
- har Tyskland miljontals män
till sitt förfogande.
De är fast beslutna att kämpa-
- och de har en orubblig vilja.
De överlämnar sig aldrig
vid åsynen av fienden-
- och kapitulerar aldrig.
I Volkssturm fanns sex miljoner man-
- framför allt de som ansetts för
gamla eller för unga för militärtjänst.
De fick veta att de var den sista
bastionen mot bolsjevikhorderna.
Majoriteten av italienarna hade bara
stridit mot britter och amerikaner.
Enligt nazipropagandan
var ryssarna en helt annan fiende.
Detta underströks av Hitler
i hans sista radiotal till nationen-
- den 30 januari, 1945.
Hur djup krisen än må vara just nu-
- ska vi genom vår oföränderlighet,
vår offervilja-
- och våra talanger,
övervinna denna kris.
Vi ska uthärda. Det är inte
Centralasien som ska vinna-
- utan Europa, med denna nation
i spetsen, vilken i 1500 år-
- har försvarat och ska fortsätta
försvara Europa mot länderna i öst:
Det stortyska riket
- vår tyska nation.
Det var inte bara rädsla för ryssarna
som fick tyskarna att kämpa vidare.
Det var även rädsla för andra tyskar.
Under krigets sista månader
ökade terrorn mot civila markant.
I staden Zellingen, vid floden Main,
blev en bonde varse vad som hände-
- om man vågade kritisera nazisterna.
Den 25 mars, 1945, paraderade det
lokala Volkssturm utanför kyrkan.
De jublade över
att fortsätta kämpa in i det sista.
De var uppställda i flera rader.
Det var åtminstone
i två eller tre rader.
Skolflicka, Zellingen
1945
"Givakt!", skrek de. Som barn
sprang man ju omkring och tittade.
De jagade bort oss,
och jag gick in på gårdsplanen.
Där hörde jag männen ropa,
"vi ska hålla fronten!"
Då ropade flera män, "jaså?"
En av männen som hade flinat
bodde i utkanten av paradområdet.
Han hette Karl Weiglein,
och var en bonde med hetsigt humör.
Zellingen skildes från systerstaden
Retzbach av floden Main-
- så Weiglein blev inte glad
när nazisterna två dagar senare-
- sprängde bron över floden så att
de allierade inte kunde använda den.
Weiglein anmärkte att de som
hade sprängt bron borde hängas.
Dessvärre hörde en av dem det,
och Weiglein greps.
En krigsrätt sammankallades,
och Walter Fernau fick order om-
- att agera åklagare.
Han sa: "Du kan ta över åtalet nu.
Det är ett enkelt fall."
"Jag går och förbereder
exekutionsplutonen."
Krigsrätten hölls i ett hus
nära paradområdet.
Falska anklagelser om sabotage
lades till åtalet mot Weiglein-
- och medan Walter Fernaus chef
förberedde avrättningen-
- framlade han sin slutplädering.
Sedan sa jag till rätten:
"Med dessa anklagelser som grund-"
"-uppmanar jag rätten
att döma Weiglein till döden."
Ni kanske tycker
att jag är ett brutalt svin-
- men då tyckte jag faktiskt inte
att det var ett för hårt straff.
Domaren hade bestämt
att det skulle bli snabb krigsrätt-
- och då kunde inte jag kräva
tre eller sex månader i fängelse.
Det hade varit som att säga
till alla de andra soldaterna:
"Begå brott ni,
så blir ni inlåsta i sex månader."
"När ni blir frigivna är kriget över,
de andra är döda och du är i livet."
Karl Weiglein
fördes till ett träd i närheten.
Där fick han en snara runt halsen,
medan hans fru såg på från huset.
En granne hörde vad som hände sen.
Kvinnan i grannhuset,
och det var hans fru-
- ropade genom fönstret:
"Vad har han gjort er?"
Hon blev tillsagd att vara tyst
och stänga fönstret.
Karl Weiglein var ett av tusentals
offer för dessa flygande krigsrätter.
För sin inblandning i Weigleins död
fick Fernau avtjäna sex år i fängelse.
Det går inte att beskriva hur hemskt
det måste vara att se sin make-
- som man varit gift med i
40 år eller mer-
- bli hängd precis utanför huset
av några galningar.
- Och du var en av de galningarna?
- Ja, det kan man säga.
Berlins ruiner blev Hitlers sista
tillflyktsort medan Sovjetarmén-
- avancerade västerut.
Inte ens Goebbels propaganda
kunde nu dölja verkligheten.
Führern hade blivit
en skugga av sitt forna jag.
Hitler var då en sjuk man-
- med svår förlamning i högerarmen-
- släpande gång
och han såg dåligt.
Generalstabsofficer
Hitlers högkvarter
1945
Allt fick skrivas
med stora bokstäver.
Men han hade inte förlorat något-
- av sin demoniska utstrålning.
Han var en man som var
mentalt sjuk, och det till den grad-
- att han överdrivet
identifierade sig med det tyska folket.
Han levde verkligen ut det.
Han var övertygad om
- och det hörde jag honom säga-
- att när det var över för honom
och nationalsocialismen-
- kunde det tyska folket inte överleva.
Dess öde var att bli till intet.
Det var mentalt sjukt.
Men även den sista desperata tiden,
förblev Hitler Tysklands ledare.
Italienarna vände sig till kungen
när de tröttnat på Mussolini-
- men i Tyskland
hade Hitler all makt.
Han var både Tysklands stadschef
och rikskansler.
Priset tyskarna fick betala för att ha
Hitler som ledare blev allt större-
- för varje dag som kriget fortsatte.
Hitler hade sagt åt sina generaler att
glömma medlidande och vara brutala.
Sovjettrupperna visade att de hade
lärt sig den läxan av nazisterna.
På den sista dagen i Hitlers liv,
den 30 april 1945-
- gick Sovjettrupper in i och förstörde
den östtyska staden Demmin.
Man fick nu skörda konsekvenserna
av lidandet armén hade sått i öst.
Waltraud Reski var 11 år.
Hon såg vad ryssarna gjorde med
kvinnorna, bl. a. hennes egen mor.
Kvinnorna var förklädda, men man ser
om nån har kvinnlig figur.
De hittade min mor om och om igen,
och behandlade henne fruktansvärt.
Det går inte att föreställa sig
hur det var för henne-
- att bli våldtagen
tio eller tjugo gånger om dagen.
Då är man knappt människa längre.
Min mor blev en helt annan person
under resten av livet.
Hellre än uthärda, begick drygt
900 personer i Demmin självmord.
Hundratals dränkte sig
i floderna runt staden.
Kvinnor som höll sina barn i handen
sprang mot vattnet.
Även hela familj,
inklusive gamla personer, gjorde det.
Många band ihop sig.
Jag förstod inte vad de gjorde.
Det fanns också de som sprang
fram och tillbaka längs floden-
- och barn som förlorat sina familjer.
Och så den hemska synen av dem
som hade dränkt sig kvällen innan.
Dessa uppsvällda, rödblåa kroppar.
Mor tog tag i oss
och ville springa ut i vattnet med oss.
Vi skrek båda två,
och min mormor lyckades stoppa oss-
- precis innan vi kom fram till floden.
Det var Hitler och nazisterna
som orsakat detta lidande i Tyskland.
Nu skulle även Führern ta sitt liv-
- men först när Sovjettrupperna
bara var några meter ifrån honom.
Han sköt sig själv vid halv fyra på
eftermiddagen, den 30 april 1945.
Nazismen hade krossats,
men till ett fruktansvärt pris.
Det fanns många skäl till att
tyskarna hade kämpat in i det sista.
Oförmåga att göra sig av med Hitler,
och fruktan för Sovjetstyrkorna.
Ett folk de fått lära sig
knappt var mänskligt.
Hitler hade lovat att efterlämna
ett stort och starkt Tyskland.
Istället gav han världen
ett helt annat arv.
Ny kunskap om
vad människor är kapabla att göra.
Den tyskfödde filosofen Karl Jaspers,
som själv förföljdes av nazisterna-
- skrev efter kriget:
"Det som skedde är en varning.
Glömska är skuld."
"Det var möjligt för detta att ske-"
"-och det är möjligt för det
att ske igen, när som helst."
Daniel Dahlberg
FilmTextarna AB, 2008